Media+og+kjønn

= =
 * //"Til dagsorden"// av Martin Eide**

Kap. 12 (Elisabeth Eide)
 * Sammendrag**

Medier, kjønn og makt
Mediene har ambisjoner om å speile samfunnet, de vil informere allmennheten om det som skjer. Det viser seg likevel at mediene i stor grad er laget "av" og "for" menn, uten å inkludere kvinnene. Menn har innflytelse //over// mediene og dominerer //i// mediene. Årsaken til dette er sannsynligvis at uskrevne regler og tradisjoner fortsatt regjerer i mediebedriftene.

Denne mannsdominansen lar seg registrere på minst tre områder:
 * Mediene blir eid av og stort sett ledet av menn. 92 % av sjefredaktørene i norsk dagspresse og 62 % av norske journalister er menn.
 * Mediene tilbyr mest av det menn ønsker å lese om. Sporten er et av de største stoffområdene i mange medier, mens relasjonspreget stoff, som kvinnene er mer opptatt av, får mindre plass. I tillegg blir kvinner ofte fremstilt som sex-objekter.
 * Menn dominerer i avisspaltene og i radio- og TV-programmer, det er de som blir siterte og får omtale (og de som oftest får //god// omtale).

At dagsorden som settes i media har en tendens til å være mer preget av menns vinklinger enn av kvinners, kan resultere i at kvinner mister interesse for viktige samfunnsspørsmål og lar være å delta i demokratiet. Dermed kan viktige samfunnsområder og temaer bli oversett i nyhetsbildet og i politikken. Og dersom det har seg slik at ledelsen i mediene i første rekke består av menn, vil de, ifølge statistikken, foretrekke mannlige ansatte.

En undersøkelse fra 1999 viser at 62 % av oppslagene i hovedstads- og regionsaviser var om menn, mens beskjedne 13 % omhandlet kvinner (resten var nøytrale oppslag). Prioriteringen av kvinner er spesielt dårlig i media. Flere kvinner //skriver// enn de som kommer til syne, og det er flere kvinner som blir //avbildet// enn som blir //sitert//. Det kan derfor virke som om kvinner i større grad blir foretrukket som //blikkfang// og //arbeidskraft// enn som //ekspertise//.

Også i NRK er kvinnene i undertall. Som programledere og reportere er ikke tallene så ille, men gjester, kilder og intervjuobjekter har en tendens til å være menn. Andelen kvinner som snakker har for øvrig økt, men deres samlede taletid har gått tilbake. Flere kvinner snakker altså kortere enn før. I tillegg er det slik at Norge kommer dårligst ut i en undersøkelse der man ser på kvinneandelen i sportsprogrammene.

TV-mediet blir av mange beskyldt for diskriminering på grunnlag av alder og utseende. Et godt eksempel er parsammensetningen av nyhetsankere, med middelaldrende mann og ung, pen kvinne. Kvinner og menn under 34 år deltar i TV-sendingene på nesten lik linje, mens kvinneandelen bare er en drøy firedel for høyere aldersgrupper. (Tendensen er den samme med portrettintervjuer i aviser). Dette kan forstås som at vi vil se unge, vakre kvinner på skjermen, mens det ikke er så nøye med mennene. En mer positiv tolkning kan være at forskjellene gradvis blir visket ut i yngre generasjoner.

Det er i dag flere jenter enn gutter som søker journalistutdanning, og dette kan kanskje være med på å endre den skjeve fordelingen av mediebildet. Fordi kvinner er sosialisert annerledes (og dermed har andre interesser/syn), kan dette føre til en endring av det redaksjonelle innholdet.

Når det kommer til hvordan kvinne og menn blir omtalt i media, er det mye som tyder på at kvinners intellekt blir tatt mindre alvorlig, blant annet fordi de blir rammet av det demokratiske underskuddet som ligger i den skjeve representasjonen. Featuresjef i //Aftonbladet// Monika Gunne presenterer det hun oppfatter som de vanligste kvinnetypene i media som ”Offer, babe, makt.” For eksempel blir kvinner som har kommet seg inn på manndominerte områder, eller som har oppnådd en viktig posisjon, ofte presentert som unike, som avvikere fra normen. Men det er fortsatt vanligere å presentere kvinner i forbindelse med privatliv, omsorg og utseende. Det er dog vanskelig å si hvor mye dette har å si. Denne tendensen til å presentere kvinner som oppnår mer enn det vanlige som unike kalles ofte ”bidronningseffekten”. Når det skjer menn blir det sett på som helt normalt, mens med kvinner blir det altså presentert som uvanlig, og kvinnen blir stemplet som det //andre// kjønnet.

I tabloide medier er ”Babe-effekten” ofte fremtredende. ”Babe-effekten” er når kvinner blir framstilt som forlystelsesobjekter for det mannlige blikk, og når vakre, unge kvinner med moteriktige kropper får fokuset, uavhengig av manipulasjonsfaktoren. Dette kommer ofte av mannlig maktutøvelse i redigeringsfasen, eller et resultat av reklamebransjens aggressive markedsføring ovenfor unge og nye kjøpere.

I 1989 forekom lederkvinnen ofte i media, mens i 1999 var det idolkvinnen som var fremtredende. Mye tyder også på at kvinner i større grad enn før blir framstilt som seksualobjekter, generelt sett. Dette kan også forekomme ovenfor menn i musikk- og idrettsbransjen, men også her ser det ut som at kvinnene rammes oftere. Den ensidige fokuseringen på ung og slank har konsekvenser, som ofte rammer de som ikke faller helt under idealkategoriene. Dette kan føre til en langt mindre alvorlig presentasjon av kvinner enn menn i media.

Mediene definerer også ofte innvandrere, flyktninger og andre minoriteter som ”fremmede”, som //de andre// og ikke en del av //vi//. De blir ofte gitt roller som offer eller objekter, noe som lett fører til stigmatisering og dårlig selvbilde for dem det gjelder. Innvandrerkvinner blir ofte framstilt som ”offerhelter”, som sjelden for stå som selvstendige ressurspersoner. I tillegg blir de ofte framstilt som tause illustrasjonsfigurer og eksotiske blikkfang, noe som ofte fører til stereotypi og forenklinger.

Eira Elvestad undersøkte i sin hovedoppgave ved institutt for sosiologi og statsvitenskap for NTNU i 1999 leserbrevspaltene i seks ulike dagsaviser, og fant ut at over 70 prosent av de innsendte bidragene var skrevet av menn, mens kvinner utgjorde nær 60 prosent av leserne. Det var også klare kjønnsforskjeller når det kom til valg av tema: menn skrev mest om nasjonale saker, mens kvinner skrev mer om lokale problemer, omsorg og helse. Dette kan være uheldig, da leserbrev blir mye lest, og har en viss makt til å sette dagsorden.

Det har også vært opprettet egne kvinnespalter i enkelte medier, der mange av kvinnene var ganske ”vanlige”. Disse spaltene var i overveiende grad upolitiske, men gjorde kvinner mer synlige. Det kan altså sees på som en demokratisering av deltakelse, men parallelt en avpolitisering av det kvinner deltar i.

En grunn til at vi føler at det er et flertall av menn i mediabildet kan være at selv om organisasjoner ofte er noenlunde balansert mellom kjønnene, er menn overrepresentert i styrene, og styrene er oftest de som uttaler seg til media, gjerne i så stor grad at de fraråder andre fra å ytre sine meninger. I tillegg velger som oftest mediene å snakke med personer høyt oppe på rangstigen. Dette fører til at kvinner ikke har like mange å identifisere seg med, og planter bildet om at de som er på toppen av samfunnet er menn.

Særlig i journalistikken er kvinner underrepresentert, dette kan skyldes at styrelederne i de store mediekonsernene nesten utelukkende er menn, og menn ansetter som oftest menn. Dette fører igjen til at særlig avisene har en overvekt av stoff som er mer interessant for menn, som sporten, og voldsomt fokus på kriminalitet, som kvinner i mindre grad begår.

De få kvinnene som jobber i media blir også ofte sosialisert inn i en ”mannlig” tenkemåte, ofte siden de er i så stort undertall, som fører til at stoffet som blir produsert ikke har de store forskjellene tross kjønnsforskjeller. I tillegg er de få kvinnene som er ansatt selvfølgelig forskjellige, som i enda større grad svekker den kvinnelige journalistikken, ettersom man får flere ulike standpunkter også fra kvinnene.

Men alt håp er ikke ute; mannlige ledere og menn som er høyt på rangstigen støtter i større og større grad likestilling i mediene, i alle fall i ord.

-


 * Forslag til problemstillinger:**

Hvordan preges et TV-program av programlederens kjønn? Blir menn og kvinner fremstilt forskjellig i media? Blir saken fremstilt på forskjellige måter avhengig av journalistens kjønn?