Neil+Postman+Vi+morer+oss+til+døde

= = =Neil Postman: Vi morer oss til døde=

Utdrag og kommentarer ved Margunn Mossige 2008. Utgitt i 1985, på norsk 1987. Denne teksten er basert på Bokklubbens utgave fra 2004.

Utgangspunkt for denne boka av Neil Postman er to framtidsromaner: [|George Orwell: 1984] og [|Aldous Huxley: Vidunderlige nye verden] (Brave new world). Det var ikke tilfeldig at Postman skrev denne boka i 1984. Det året ble det slått fast at framtidsspådommene til George Orwell, som han hadde plassert i 1984, ikke slo til. Orwell hadde forstørret overvåkningstendenser like etter andre verdenskrig, og beskrev da et framtidssamfunn hvor "Storebror" så deg, hva enn du gjorde. (Realityserien Big Brother har henten navnet fra denne romanen). Makthaverne styrte ved hjelp av kontroll over innbyggerne.

Postman slo fast at i det virkelige 1984, i USA, var ikke overvåkningen blitt utviklet slik Orwell spådde. I noen kommunistland var det på den tiden sterk overvåkning, for eksempel i Øst-Tyskland og i Sovjetunionen, men ikke i de vestlige land. Vi vet nå hva som skjedde med østblokklandene i 1989, og at Stasi og KGB ble borte i sin daværende form, men vi vet også at via elektroniske spor kan vi overvåkes ganske så effektivt i vår moderne verden også, så Orwell tok ikke bare feil.

Men Postmanns anliggende er at i USA på åttitallet var det Huxleys visjon som var i ferd med å bli virkeliggjort. Huxleys vidunderlige verden er "//en verden hvor menneskeheten er uten bekymringer, den er sunn og på et høyt teknologisk plan. Krig og fattigdom har blitt fjernet og alle er permanent lykkelige. Ironien ligger i at dette har blitt oppnådd ved å eliminere alt det mennesker for øyeblikket får lykke fra: Familie, kunst, litteratur, religion, filosofi, vitenskap og kulturelt mangfold. Boken beskriver også et hedonistisk samfunn, der glede og nytelse tilfredsstilles av promiskuøs sex og stoffmisbruk - her spesielt bruken av "soma", en kraftig stimulant som gir fantasier i form av hallusinasjon for å komme vekk fra smerte og dårlige minner."// (Wikipedia). Postman mener at fjernsynet i USA langt på vei hadde inntatt den rolle som somaen spilte i Den vidunderlige nye verdenen. Fjernsynet gjorde alt til underholdning og drepte den kritiske refleksjon.

Da boka til Postman kom ut i Norge i 1987, hadde vi kun en fjernsynskanal som var lisensfinansiert og styrt av staten. Programmene var enda langt på vei tenkt som folkeopplysning, og seertelling var noe som ble gjennomført en sjelden gang. Men i løpet av 1980-åra fikk vi i Norge også flere kanaler og reklamefinansiering, og med det en endring av fjernsynets programprofil i retning av den amerikanske. Derfor synes Postmans kritikk mer aktuell i Norge i dag i 2008 enn i 1987.

Postmans mediekritikk.
I korte trekk går Postmans mediekritikk ut på at den seriøse diskusjon, de lange resonnementer, den prøving av argumenter som et skriftbasert samfunn gir muligheter til, er blitt borte. Lange, lineære resonnementer er blitt erstattet av korte, muntlige utsagn og ikke minst av bilder. Film, bilder og fjernsyn er greit som underholdning, mener Postman, men det er ikke greit når det som ikke bør være underholdning blir det. Han nevner politikk som er viktig eksempel på dette, andre eksempler er nyheter, utdanning og forkynnelse. Alle budskap innenfor kulturen blir tilpasset den flyten, eller "the flow", som preger fjernsynsmediet. Den kunnskapen og de budskap som ikke passer til å bli formidlet via TV, får derfor langt mindre å si i samfunnet. Resultatet er at alt blir performance, og det er dette som truer våre demokratiske samfunn i dag.

"Vår politikk, religion, idrett, utdannelse, nyhetsformidling og handel er forvandlet til samstemte vedheng til underholdningsindustrien, stort sett uten protester, faktisk uten at det har vakt særlig oppsikt blant folk flest. Følgen er blitt at vi nå er et folk som står i fare for å more seg i hjel." Fra boka.

Tilpasningen til fjernsynsmediet har skjedd på flere måter, sier Postman. For det første har en tapt de kvaliteter som kjennetegnet et samfunn hvor diskursen i samfunnet i hovedsak foregikk i form av det trykte ord. Der hvor det trykte ord er langsomt, sammenhengende og varig, er forestillingen i fjernsynet rask, oppstykket og flyktig (En scene på 60 sek. oppleves som lang). Der hvor det trykte ord gir individet en mulighet til å stoppe opp og reflektere, jager fjernsynet videre til neste innslag. Der hvor det trykte ord kan være grundig og bygge opp en argumentasjonerekke over tid, gir bildet øyeblikket og overflaten. Der hvor det trykte ordet kan stimulere til refleksjon og påvirke fornuften, vil inntrykk via billedmedier i langt større grad basere seg på kjappe inntrykk som spiller på følelser.

Mens sakprosaens struktur og språk er komplisert og utvilket, er fjernsynets hovedstruktur fortellingen. Strukturen i fortellingen er lett å oppfatte, den kan gi identifikasjon og dermed spille på følelser, og gjentakelser og enkelt språk passer med flyktigheten i mediet. Vi husker den sivilisasjonsutviklingen som knyttes til framveksten av skriftspråket. Postman mener at en delvis går tilbake til kommunikasjonsformer en hadde før skriftspråket ble tatt i bruk, det muntlige samfunns kommunikasjon. Men nå i en distansert og upersonlig utgave, med enveiskommunikasjon og uten tilbakemeldinger.

For det andre er fjernsynet reklamefinansiert (i Norge gjelder dette ikke NRK), og dette fører til en annen, sterk føring for programmene: Reklamen går dit hvor seertallene er høye. [|Også NRK har i dag popularitetsmålinger]. Og hva skjer så med programmene når de må trekke mange seere? Selvsagt blir de mainstream. De blir ufarlige, underholdende og lite krevende. Folk får det de vil ha. Programmene blir mer og mer like. De sklir forbi uten å sette spor. Nyheten er glemt før neste program har begynt. Folkeopplysningstanken NRK hadde i 1960- og 1970-årene er død. Det er få programmer i fjernsynet en kan lære av. Dessuten må programmen være kjappe: Går fortellingen langsomt, forsvinner seerne lett til andre kanaler. Programmene må dessuten være episodiske, og episodene korte. Før hvert reklameinnslag må det være noe som gjør at seeren kommer tilbake etter reklamen. Fjernsynsfortellinger bygges opp på den måten, og hver "episode" er da på maksimalt 45 minutter. Dette gjelder også nyheter og opplysningsprogrammer.

Postman bruker utviklingen av reklamen som en illustrasjon på hvordan fjernsynsproduksjonen har utviklet seg. På 1800-tallet hadde reklamen preg av forbrukeropplysning. Reklamen presenterte nye produkter for publikum, og det ble lagt vekt på å fortelle om kvaliteter ved produktet som gjorde at en kunne vurdere det. I denne reklamen var det mange ord. Dagens reklame presenterer verken produkt eller argumentasjon for dets fordeler. Dagens reklame handler om egenskapene til de som kjøper produktet. Det er en fortelling om vakre mennesker som spiser pizza, eller om unge, vakre, urbane mennesker som lever et spennende liv i New York, med fart, spenning og sex (DKNY). Sier bildet til høyre noe om produktet? Fins det opplysning og argumentasjon?

Postman mener at også politikken er underlagt den samme utviklingen med forenkling og markedstilpasning. De lange politiske resonnementer er borte, tilbake står en med de korte slagord og fløelsesmessig påvirkning. Et eksempel på dette er den pågående valgkampen i USA.

Mulige tema å skrive om: Er fjernsynet mer overfladisk enn aviser? Er debatt og politikk blitt underholdning i media? Er det mer smale og kritiske programmer i NRK enn i reklamefinansierte kanaler?